Över sju miljarder människor lever på jorden.
Men i de mest avlägsna platserna i världen
lever män och kvinnor fortfarande isolerade från omvärlden.
Orörda av den moderna civilisationen
lever många av dessa stammar i Amazonas regnskogar.
Det är sällsynt
att man lyckas fånga dem på bild.
Men något otroligt har börjat hända.
Vissa av de gömda stammarna börjar lämna skogen
och terrorisera närliggande samhällen.
Han låg med ansiktet neråt.
När jag vände på honom...
var han täckt av blod.
Ett krig pågår i djungeln.
De har redan tagit mitt gevär.
De har tagit allt.
Här är deras fotspår.
Kan detta vara slutet för stammarna som tiden glömt?
Människor som visar hur vi en gång var.
Detta är en av dem.
Han för oss till hjärtat av deras kamp för överlevnad.
Jag dödade en vit man en gång.
Vi sköt pilar och fick en till.
Från den djupa regnskogen vid Brasiliens gräns till Peru,
visade sig en liten grupp män i juni 2014.
Var är de?
På andra sidan?
Det är tre där borta.
Ögonblicket då dessa isolerade män och kvinnor först söker kontakt med omvärlden,
så kallad första kontakt,
har nästan aldrig fångats på film.
Du kan se dem tydligt.
Kom och ät.
Vi är vänliga människor.
Vi har massor av jams.
Dessa bilder tagna av en brasiliansk antropolog
spred sig över internet.
AMAZONSTAM SÖKER FÖRSTA KONTAKT MED OMVÄRLDEN FÖR FÖRSTA GÅNGEN
Världen häpnade över att folk som detta fortfarande existerar.
Orörda och okorrumperade av vår moderna värld.
Antropologen kämpade med att hitta ett gemensamt språk.
De förstod bara ett ord,
"Shara," vilket betyder bra.
Medan lokalbefolkningen hukar i rädsla,
plundrade männen byn.
Ett team av lokala antropologer försökte desperat att hindra dem.
Nej!
Shara!
Släpp den.
Antropologerna visste att de isolerade stammarna
inte har någon immunitet mot virus
vilket gör objekt och kläder till en riktig fara.
Dessa första ögonblick av kontakt för med sig många risker.
Mannen i blått, Carlos Meirelles,
en av världens främsta experter på orörda stammar,
kämpar för att hålla saker och ting under kontroll.
Det är nio månader senare.
Carlos Meirelles, antropologen som försökte hålla kontroll den dagen
återvänder på den åtta dagar långa båtresan uppströms.
Han är på väg till platsen där den första kontakten skedde.
Den här regionen är tom... det finns inget här.
Om du fortsätter i den här riktningen...
kommer du inte se en enda själ mellan här och Anderna.
Under 700 kilometer...
är det bara träd.
Det är platsen...
den enda platsen med isolerade stammar.
Meirelles har ägnat hela sitt liv med att studera isolerade stammar.
Han vill veta varför dessa män kommer fram nu,
och om detta är slutet på människor som lever i isolering.
Männen visade sig vid Simpatia,
den sista bebodda utposten på denna flod,
vars ursprung är Amazonas källfloder.
Det ligger på den norra kanten av ett reservat för isolerade människor,
lika stort som Irland,
som sträcker sig över gränsen mellan Brasilien och Peru.
Här ligger floden Envira,
och Jurua ligger här.
Madiera floden.
Detta är där de "isolerade" har börjat samlas.
När jag kom till Envira 1988...
fanns det inte en enda vit person här.
Den vita befolkningen? Noll.
Det fanns bara "isolerade" folk.
Meirelles når Simpatia.
Hem till en stor stam som tog kontakt med omvärlden
för över hundra år sedan.
De kom ut hit.
Fyra.
Fyra unga män.
Jag var här då.
Floden är hög nu...
stranden låg där borta.
När floden är låg ligger en strand där.
Där nere på stranden.
Vi förstod inte vad de sa.
Männen talade ett språk
som är besläktat med en annan lokal stam.
Men den dagen förstod de knappt varandra.
Deras ord har nu översatts fullständigt.
Och det visade sig att de flydde från något hemskt.
Det finns dåliga människor där borta.
Väldigt dåliga.
Ni kanske är bra.
Jag är hövding. Jag har kommit för att tala med er.
Vad är det där?
Försvinn.
Titta, han sprutar eld.
Gå med henne. Knulla med henne.
Ge mig vapnet. Det är bra.
För att fiska.
Jag kom hit...
för att berätta hur vi lever.
Ni är bra. Vi är bra.
Vi ska skydda er.
Min far bor där borta. Jag kom för att tala med er.
För att se om det finns fler grupper som oss.
Jag kom för att se för mig själv...
för jag var inte säker.
Vi skyddar oss med pilar.
Vi slåss med dessa.
Skydda er själva.
De lever på ett annorlunda sätt.
De är vad vi en gång var.
Mänskligheten med dess globalisering, det är galenskap...
och här bor folk enkelt i djungeln.
Jag har alltid velat ha kläder.
Men det är inte lätt att få dem av dig.
Kontakten under de första timmarna var väldigt spänd
och antropologen fick ständigt säga, "Nej."
Röd... röd... röd.
Dagen blev som en invecklad dans av förståelse och missförstånd.
Speciellt när Meirelles
och hans kollegor försökte sjunga med dem.
Vi är bra... vi är bra.
Skitdåligt sjunget.
Lyssna på dem. De kan inte sjunga.
De är usla.
I slutändan dök 35 män och kvinnor upp från sin isolation
till följd av mötet som filmades på stranden den dagen.
Nu, nio månader senare,
är Carlos Meirelles på väg till deras nya bosättning.
En fyra timmars resa upp för floden, från där de först visade sig.
Alla 35 bosätter sig under beskydd av de brasilianska myndigheterna.
Vi är de första utomstående som fått tillåtelse att träffa dem.
För att ta reda på hur det är att leva i isolering.
Och vad som till slut drev ut dem.
En grupp män dök upp i vår by.
De tvingade oss att fly...
för de ville döda oss allihopa.
För nio månader sedan,
levde denna man sitt liv i total isolering från resten av omvärlden.
Han var ledaren för gruppen som sökte kontakt i juni 2014.
Han heter Xina.
Vi var alltid hungriga i skogen.
Ibland åt vi inte på fyra dagar.
Det regnade och vi åt inte på fyra dagar.
Det var normalt.
Detta är spår av en kajman.
Bra... vi följer det.
Vi följer det.
Denna sällsynta film på ett tillfälligt läger
filmades djupt i regnskogen över gränsen till Peru.
Den skrämda lokalbefolkningen räknade ut att den nyligen använts.
De var här nyligen.
Man ser att de har hjort upp eld.
Xina beskriver verkligheten med att bo i skogen
utan verktyg, kläder eller hängmattor.
Vi sov aldrig bra.
Vi sov inte på nätterna...
Ibland höll vi oss vakna
för att beskydda våra kvinnor
ifall vi skulle bli attackerade.
Xina och de andra 34 lever nu under beskydd från FUNAI,
Brasiliens förbund för ursprungsbefolkningar.
I de nya husen de bygger på flodbanken,
blir de uppmuntrade att leva som de gjorde innan,
fast FUNAI erbjuder kläder, verktyg och medicinsk hjälp.
De 14 männen, 9 kvinnorna och 12 barnen är en del av Sapanawa stammen.
De talar en dialekt som är besläktad med det lokala språket
vilket gör det möjligt för våra översättare att kommunicera.
Vilka är de farligaste djuren i djungeln?
Ormarna...
Näsgropsormar.
Jaguarer.
De är verkligen rädda för dem.
En jaguar åt upp min farmor.
Den bet henne i huvudet. Och här.
Xina kom ut med sin fru, Powo,
och hennes apor.
Sluta, dumma apa.
Slå honom... slå honom.
Den här apan är mycket bättre uppfostrad.
Översättarna, som Maria i hängmattan,
är avgörande för övergångsprocessen.
Detta är vår lilla betjänt.
Vår vältränade betjänt.
Den andra är för stor, passar inte som betjänt.
När dina föräldrar var vid liv...
ville de ha detta?
Vi flickor visste inget om dem.
Inget om kläder eller sånt.
Jag gillar kläder, tallrikar...
tallrikar, krukor, skedar.
Jag gillar verkligen dessa kläder...
och mycket annat.
Hon säger att hon inte vill vara naken.
Hon vill vara som oss - hälsosamma.
Med kläder.
Hon vill kokkärl och tallrikar.
Saker att äta med.
Jag gillar dessa också.
Carlos Meirelles
ville ta reda på vad deras relation till omvärlden var
innan de kom ut.
Vi har varit här förut, när vi var unga.
Vi kom för att se hur det såg ut.
Vi letade efter kläder.
Vi såg de vita med sina kläder.
Vi stal kläder, så vi kunde se ut som dem.
Vi tog kläderna...
Stulna från de vita.
Vissa av oss fick feber.
Vi fick feber.
Vi kunde inte göra nåt.
Och några dog.
En del av dem blev sjuka och dog.
Vi har samma feber här.
Brasilianare gav oss tabletter.
De malde ner dem.
De gjorde oss friska igen.
Sapanawa mäter tid i förhållande till solen och månen.
Men de kan inte räkna längre än tio.
Vilket gör det omöjligt att veta hur gamla de är,
eller hur länge de lever.
När de dör...
fråga honom vart de tar vägen?
Vi far till himlen.
Vår själ far till himlen och återvänder aldrig.
Först tar vi oss ned för floden.
Sedan stiger vi upp till himlen.
Vi stannar där för alltid.
Finns det en hydda där uppe?
En gigantisk hydda.
Hamnar vita människor på samma ställe?
De åker också nedför floden...
och åker upp i skyn.
De tas till mitten av himlen...
av en flygande sak.
Till mitten av himlen.
Den tar dem till en annan himmel.
Sen släpper den dem.
Nästan ett år efter att de tagit kontakt,
är det tydligt att minnena av det som fick dem att lämna djungeln
fortfarande finns kvar.
Så sorgligt att minnas det förflutna.
Vi måste hålla ihop.
Jag tänker på min familj...
min familj som inte finns längre.
Vad fick oss att lämna djungeln?
De vita letade efter oss.
De dök upp och började skrika på oss.
De hade vapen och macheter.
De dödade min far.
Min mor.
Mina två fruar.
De dödade deras far.
Dödade hans två fruar
och hans två söner och döttrar.
Peruanerna var som djur.
De lät oss inte vara.
Det var för farligt, därför kom vi hit.
Meirelles tror att massakern skedde
på den peruanska sidan av gränsen,
där kontrollen är mycket svagare.
Massakern skedde här.
Därför vill de inte vara kvar där.
De vill vara på andra sidan gränsen
där de känner sig säkra.
På den brasilianska sidan...
finns de inga "utomstående."
Och på den peruanska sidan här nere...
finns de utomstående i Purusreservatet.
Likaså i Murunahuareservatet.
Illegala skogsarbetare.
Narkotikahandlare.
Kokabönder.
Sapanawa stammen har svårt att identifiera vilka vita män som attackerade dem.
De tror att det kan ha varit den peruanska militären,
men det är omöjligt att veta.
Vad hade de på sig för kläder?
Som dessa.
Det var den peruanska armén.
De pratade via radio.
De sköt mot oss.
De dödade oss för skojs skull.
Att bygga förtroende är komplicerat och kan vara farligt.
Över 100 FUNAI agenter har dödats av indianer man inte haft kontakt med
under de senaste 20 åren.
Vad ska man ha det här till?
Det är där man sätter repet.
Där öppnar man den.
Till och med Meirelles har tur som är vid liv.
För tio år sedan, fick han en pil genom halsen.
Är de farliga?
Ja, det är alltid farligt.
Speciellt efter den första kontakten.
De flesta FUNAI-arbetare som dödats...
dog efter första kontakten.
Majoriteten av dem.
Varför dog de?
Varför? På grund av ett missförstånd.
Indianerna kunde inte skilja på FUNAI-arbetarna...
och de som inte är det.
Utan kontakt är alla vita fienden.
Indianerna tror du ger dem en gåva...
för att komma nära och döda dem.
Häromdagen sa en av dem att vi gav dem gåvor...
för att de skulle känna sig trygga, så att vi kunde döda dem.
Fråga dem.
Jag dödade en vit man en gång.
De kom till vårat hem.
Vi dödade dem alla nästan.
Annars hade de dödat oss.
Sedan dödade jag en till.
Vi sköt pilar och jag träffade honom.
Våld mot stammarna i Amazonas har en lång historia
och inte bara från de spanska erövrarna.
Under tidigt 1900-tal
tog gummiindustrin över stora delar av Amazonas.
De gjorde stammar till slavar.
Gummiföretagen anställde jägare för att fånga och utplåna
tiotusentals fler.
Vissa tror att 90 procent av urbefolkningen
blev utplånade.
Sapanawa kanske inte är en förlorad stam trots allt.
Under alla dessa år,
har de gömt sig.
Mina föräldrar berättade...
hur de vita försökte förinta oss.
Vi är endast här för att vi flydde.
När massakern skedde...
splittrades stammen.
En gång var det konflikter.
Min familj flydde i olika riktningar.
I över hundra år,
har dessa stammar överlevt längs floden.
Men under de senaste åren
är det inte bara Sapanawas man har sett.
På andra sidan gränsen i Peru,
har flera extraordinära iakttagelser och konfrontationer ägt rum,
som fortfarande kan leda till krig.
Detta enorma skogsreservat som sträcker sig över 78000 kvadratkilometer
är ett hem för majoriteten av de sista isolerade människorna på planeten.
Tillträde från vår sida är förbjudet.
Sapanawaindianerna i Brasilien kom ut på dess norra gräns.
Flera mil bort, i södra Peru, endast några månader senare,
har en annan isolerad stam hamnat mitt i kaoset.
Dessa är flyktingar på väg hem
efter att deras stad, Monte Salvado, invaderades av Mashco-Piro,
en isolerad stam med ett hemskt rykte.
Detta är mitt hus.
Se hur de har brutit sig in. De skar sönder näten.
Där borta är Lidia Grande klyftan.
De isolerade kom därifrån.
På sommaren är det en strand hela vägen över.
De korsade där borta.
Över hundratals av dessa legendariska nomadiska krigare
dök upp på bortre sidan av floden
i en stor uppvisning av makt.
Efter att ha plundrat den tomma staden,
försvann Mashco-Piro tillbaka in i djungeln.
Ingen vet hur många de är,
vad som förde dem hit,
eller om de kommer återvända.
Invånarna i Monte Salvado känner sig hjälplösa och skräckslagna.
De har tagit all soja... inget kvar.
Allt är borta.
Enligt lagen får de inte försvara sig själva.
De måste dra sig tillbaka.
Men efter att senaste gången då Mashco-Piro dök upp,
säger byborna att de inte längre tänker fly.
Vi måste alltid vara förberedda.
I min åsikt...
om ingen kommer hjälpa oss...
måste vi själva försvara vårt territorium.
Samhället kan inte släppa in dem.
Om de fortsätter kriget...
är krig allt de kommer få.
Ernesto, en av ledarna i Monte Salvado, korsar floden
in i deras territorium.
För att kontrollera att Mashco stammen verkligen har lämnat området.
De lyssnar efter våra fotsteg.
Man hittar aldrig dem... de försvinner.
De flyr.
De gömmer sig och spanar på en när du går förbi.
Lagarna om kontakt betyder att lite är känt om Mashco.
Blomstrar de?
Eller är de under attack från omvärlden?
De är rädda.
Självklart.
De är rädda.
De är rädda, likaså vi...
Båda sidor är rädda.
Inte bara vi.
Om vi stöter på varandra.
Mashco-Piro må ha lämnat Monte Salvado,
men längre ned på floden,
har en grupp på cirka 30 människor gått in i en ny stad
på kanten av reservatet.
Gud befallde Adam.
Du är fri att äta från varje träd i lustgården.
Men från kunskapens träd på gott och ont...
KYRKA
skall du ej äta.
Den dag då du äter från detta...
skall du sannerligen dö.
Lokalbefolkningen är rädda.
Under våren 2015 blev prästens och hans frus
fruktan, en tragedi.
Mashcos kom alltid ned hit.
Mashcos gömde sig här...
med sina pilbågar och pilar.
De ser vilka som kommer.
Vi ser deras fotspår.
Vi vet att de gömmer sig här.
De är redo att skjuta.
Jag sprang den här vägen och hittade min son.
Han låg med ansiktet nedåt.
När jag vände på honom...
var han täckt i blod.
Jag vill ha min hämnd.
Som svar på dödandet,
beväpnade sig byborna,
letade upp Mashco-Piro lägret,
och förstörde deras pilbågar och pilar.
Perus kulturministeriet skickar ett team,
i ett försök att förhindra en fullskalig konflikt från att bryta ut.
Ledda av Louis Phillipe möter de flera bybor i uppror.
De har redan tagit mitt gevär
och nu min pilbåge och pilar.
Hur ska jag kunna försörja min familj?
De tog min yucca från gården.
Vad ska jag nu äta?
De har tagit allt.
Traditionen insisterar att Mashco-Piro ska lämnas ensamma i sin isolering.
Men verkligheten gör detta allt svårare.
Lagen säger att vi inte får ha kontakt.
Vi peruaner måste följa lagen.
Jag vill också säga...
Jag vet hur otåliga...
desperata och arga ni är.
Men som peruanska medborgare...
får ni inte tänka på att förklara krig...
mot våra isolerade bröder.
Ett par kilometer upp för floden har Louis Phillipe satt upp en utpost
med en översättare och en läkare.
I ett försök att hålla Mashco borta från Shipatiari.
Mashcostammen som dödade pojken har läger på andra sidan floden.
Dödandet är bara en del av en bredare kris.
Mashco-Piro och andra stammar
tar kontakt på olika sätt.
Vissa har blivit bortdrivna av skogsarbete och droghandlare.
Men teamet tror nu att något allt mer fundamentalt kanske sker.
Ett slags tonårsuppror.
De ser att vi inte längre är ett hot.
Inte som gummibaronerna
som attackerade deras förfäder...
Det är därför de gömmer sig i skogen.
Jag tror det är det.
Därför ser vi inte gamla människor.
De äldre stannar i djungeln för de är fortfarande rädda.
Det är de unga som kommer ut till båtarna.
De kommer inte ihåg de gamla konflikterna.
De är inte längre rädda för oss.
Jag tror det är därför de kommer ut nu.
Utan att kontakta Mashco-Piro direkt,
kan teamet inte kontrollera situationen.
Vi har två problem.
Först: kontakt med människor...
kan göra dem sjuka.
Om de blir sjuka...
om de inte litar på oss...
kan vi inte hjälpa dem.
Det andra problemet är att det skapar konflikt.
Konflikt med den lokala Shipatiaristammen.
Det har redan blivit våldsamt.
Det är som en tidbomb.
Lagen är till för att skydda stammarna
och låta dem välja om de vill ta upp kontakt.
Men det betyder att översättaren, Rommel,
inte lätt kan ta reda på hur de reagerade på att deras vapen förstördes.
Han korsar floden in i Mashco-Piro territorium
för att se om de nyligen rört på sig...
Dessa är deras fotspår.
De har stora fötter.
5 cm större än mina.
Stora.
Storlek 45.
Där... det är vägen med deras fotspår.
Detta är deras spår.
De går in där.
Hur långt bort är deras läger?
Inte långt.
Tror du att de vet...
att vi är här?
Om de är nära, bevakar de oss just nu.
Fågeln varnar oss.
Den säger att något är på väg.
Ett djur.
Är de på väg?
Ja.
Är det bäst att åka?
Vad tror du?
Ja.
Då går vi.
Rommel är orolig att Mashco, efter att ha förlorat sina vapen,
nu istället måste jaga
med stenar.
Innan dödandet fanns det 30 Mashco i gruppen.
På senare tid har teamet endast sett fem.
Precis när de förbereder sig för att lämna sin post
dyker tre Mashco-Piro upp på andra sidan floden.
Vad är det för fel?
Kom hit.
Vad är det?
Kom till vår sida.
Det är något fel med hennes handled.
Jag vet inte var de andra är.
Han säger att det är en till kvinna i skogen.
Be henne att höja sin hand.
Hon vill inte lämna skogen.
Var är hon? I skogen?
Ni måste komma hit.
De är rädda att det kan vara en fälla, med endast tre Mashco på stranden.
Jag är inte säker på den andra kvinnan.
Ljuger de?
Skynda på.
Vi väntar.
Vad ska vi göra?
Gå till ön där borta?
De kanske kastar stenar på oss.
De kan nå oss med stenarna där borta.
Verkligen? Vad gör han?
Lagen säger att de inte får korsa floden för att ta kontakt.
Men Rommel ser en chans att vinna förtroende och lugna situationen.
Ska vi kolla hur de mår?
Vi måste åka, men endast till stranden.
Det är en chans att se var de andra är.
Vad ska vi göra?
Kom. Du, jag och båtmannen.
Teamet vet att dessa stunder av första kontakt
är de farligaste.
Översättaren Rommel och regeringsläkaren
har lockats över floden för att hjälpa en skadad Mashco-Piro kvinna
för första gången.
De vet inte om resten av gruppen gömmer sig bakom träden.
De har med sig en liten kamera.
Hur mår du?
Vi väntade.
Han ska ta en titt på dig.
Höj den så vi kan se.
Gör det ont?
En myrslok attackerade mig.
Låt han kolla din hand.
Hennes hand är bruten.
Vi lägger lite pulver på den.
Hon vill att du lägger på lite.
Pojken berättar för Rommel
att det finns en skadad kvinna bakom träden.
Hon blev träffad.
Hennes huvud värker.
Hon heter Canai, hon är sjuk.
Hon är sjuk.
Kräks hon?
Hon träffades av en sten.
Kastade någon en sten?
Vem kastade den?
Han gjorde det.
Kastade du en sten mot hennes huvud?
Jag kastade en sten.
Jag siktade på en vildgris.
Vi jagade.
Och den träffade henne?
Den träffade henne här.
Att ge modern medicin till ett isolerat folk
bryter mot varje regel i den antropologiska boken.
Det kan skapa ett beroende av omvärlden.
Louis Phillipe, ansvarig för uppdraget, sitter orolig på andra sidan floden.
Han hoppas att med förtroende,
kan de kontrollera Mashco-Piros handlingar.
Det är första gången vi har gett läkarvård...
på uppdrag av staten.
Vi försöker bygga förtroende...
med läkaren.
Som person och för medicinen vi har.
Så de vet att vi hjälper.
Rommel har tidigare lämnat bananer gömda på stranden som en gåva.
Det är också viktigt...
att de lär känna och lita på andra människor.
De förstod att läkaren är här för att hjälpa dem...
för att bota dem.
En djupgående rädsla
för omvärlden har hållit dessa människor isolerade så länge.
Och den rädslan börjar försvinna.
Samtidigt betyder deras existens att våra drömmar om ädla vildar,
som lever i Edens lustgård är förbi.
Kom tillbaka...
Hundratals, kanske tusentals Mashco-Piro och andra människor
lever fortfarande i dessa regnskogar.
Isolerade från en värld
som de varit i krig med i flera generationer.
Men de 35 Sapanawa som visade sig vid Brasiliens gräns,
tycks komma till rätta med sitt nya liv.
FUNAls skydd har sett till att kontakt för första gången
inte leder till dödsfall på grund av sjukdomar.
Detta är Shirimaku.
Xinas vän, också fångad på film,
som visade sig efter total isolering för tio månader sedan.
Han har med sig en ny flickvän och hennes son
från en annan stam till hemmet de bygger.
Han träffade henne i Simpatia, staden upp för floden,
där han först kom fram.
Xina sa att jag borde ta henne...
för hon hade ingen man.
Hon sa att jag skulle ta henne fort...
för jag har ingen kvinna.
Nioåriga Curi Curi
känner sig snabbt hemma med vår kamera.
För Carlos Meirelles,
är stammarnas uppdykande en del av en oåterkallelig process.
Varför ska de infödda hållas...
under en lupp för alltid?
Nakna med fjädrar, sjungande och dansande.
Det finns ingen mening med att vi vill...
att de ska förbli som de alltid varit.
Att aldrig förändras.
De kommer såklart upptäcka världen och förändras.
Är det farligt? Ja.
Kommer det bli problem? Ja.
Kommer indianer dö? Ja.
Kommer vissa bli galna? Ja.
Det är så livet är.
Det är verkligheten.
Det är så det är... Jag ser inte något problem.
Om 30 år kommer en Sapanauhau...
läsa, skriva och studera...
i Rio Branco på Acre Universitetet.
Vad är problemet?
Allt som inte förändras och anpassar sig i naturen...
dör.
Det är Darwin.
Men den starkaste överlever inte alltid.
Efter ett par dagar
måste Shirimakus flickvän lämna lägret.
Shirimaku gav sig ut på jakt i morse.
När han kom tillbaka...
hittade han en annan man med sin kvinna.
Varför förödmjukade han mig?
Han borde respektera en annan mans kvinna.
Om han inte var min släkting...
hade jag attackerat honom.
Jag hade dödat honom.
Dödat honom.
Jag vill aldrig se honom igen.
Vi har sett allt...
T-shirts, macheter, krukor...
Vi gillar kläder och saker.
Vi tänker inte på att återvända...
och leva livet vi en gång levde.
Du vill inte längre leva naken?
Nej, det vill jag inte.
Vi har sett kläder.
Vi har egna kläder.
Vi skäms över att vara nakna.